Sajátos fordításaim

A szinoptikus evangéliumok fordításában kb. 30, többé-kevésbé fontos vonatkozásban eltértem a tudományos szempontból általánosan elfogadott és alkalmazott fordítástól (a tényleges esetszám ennél nagyobb, mert egyik-másik „vonatkozás” többször is előfordul az evangéliumok szövegében, leginkább a szenvedő igealak mint Isten nevének körülírása).
Ezek közül az eltérések közül egyetlen egy a saját találmányom („önsorsrontó” életmód Lk 15,13-ban), az összes többit kiváló szaktudósok érvei alapján alkalmaztam, ezért nagyképűség nélkül állíthatom, hogy ezek fordítások jobbak, mint amik a legkülönbözőbb bibliafordításokban olvashatók.
Kommentárköteteimben természetesen közlöm ezeknek a sajátos fordításoknak a részletes indoklását, ott bárki utánanézhet (https://www.bokorportal.hu/gromon/index.html), itt azonban jobbára csak röviden ezek lényegét.
Az alábbiakban előbb mindig megadom (dőlt betűkkel) Simon Tamás László fordítását az általánosan elfogadottak „képviseletében” (Pannonhalmi Főapátság, 2014), azután a saját fordításomat (dőlt és kövér betűkkel), majd megérvelem azt. – Az egyszerűség kedvéért az egyes evangéliumokon belüli előfordulások sorrendjét követem.

Márk
1,10
… amikor kiemelkedett a vízből, látta, hogy … leszáll rá a Lélek, mint egy galamb.
Mihelyt kiemelkedett a vízből, látta, hogy … a Lélek galambként beléje száll.
Nem „galamb képében”, „galambhoz hasonló testi alakban”, „mint egy galamb”, hanem „galambként ”, azaz enyhén, szelíden, békésen, mint az a galamb, amelyik az életet jelképező olajágat vitte el Noénak a vízözön után (Ter 8,11), nem pedig viharosan, vadul, pusztítóan, ahogy János prédikálta. – Lehetséges egy másik magyarázat is: A „galambként”-nek megfelelő arám szó más magánhangzókkal ellátva azt jelenti, „egyenesen”: Isten életereje egyenesen beléje szállt (eisz auton a görögben – nem pedig ep' auton = „leszállt rá”, amire Máté és Lukács javítja Márkot). – A Pneuma Isten Lehelete, Lélegzete, „életereje”.

1,15
Itt a pillanat! Közel van az Isten országa! Tartsatok bűnbánatot, és higgyetek az evangéliumban!
Itt a kedvező idő! Elérkezett Isten Országa! Tekintettel az örömüzenetre, változtassátok meg gondolkodásotokat és életeteket, és bízzátok rá magatokat Istenre!
A metanoein (= megtérni) ige a gondolkodás átalakítását és az ebből fakadó életátalakítást jelenti, megfelelően a mögötte húzódó héber sub igének, amely azt jelenti: megfordulni, gyökeres életfordulatot végrehajtani.

2,6
Fiam, bocsánatot nyertek bűneid.
Gyermekem, Isten megbocsátja bűneidet.
Az eredetiben ez áll: „Megbocsáttatnak bűneid.” A zsidók tiszteletből nem mondták ki Isten nevét, hanem többféle körülírással éltek, s ezek egyike volt a szenvedő szerkezet használata; a szakirodalom ezt passivum divinum-nak, „isteni szenvedő igealaknak” nevezi. Az evangéliumok nagyon sok helyén csak ennek a ténynek a figyelembevételével lehet helyesen értelmezni az adott szöveget (fontos példa Lk 17,10 – ld. alább).
Jézus látja a beteghordók bizalmát, és finom érzékkel megérzi a beteg szorongását (valamely elhallgatott bűne miatt?), amely fizikailag is megbénította. Akkoriban ugyanis úgy gondolták, hogy a betegség Isten büntetése az illető, vagy elődei (nyilvánvaló vagy titkos) bűneiért. Kijelentése azt jelenti: Betegségednek semmi köze a bűneidhez. (Ezzel még nem tagadja azok létét, de...) Isten nem fizet betegséggel a bűnökért, hanem megbocsátja a bűnöket, mégpedig ingyen!

2,19
Vajon böjtölhet a násznép, amíg velük a vőlegény?
Vajon böjtölhet-e a násznép, ha a vőlegény velük van a lakodalmas teremben?
Szó szerinti fordításban: „Vajon képesek-e böjtölni [annak] a lakodalmas teremnek a fiai [= a lakodalmas teremben tartózkodó emberek], amelyben [en hó] a vőlegény velük van.” – Nem értvén ezt (esetleg az en hó „mialatt, miközben” jelentése helyett annak „addig, ameddig” jelentésére gondolván), vagy a már kialakult krisztológiától vezettetvén, Máté majd átalakítja a mondat szerkezetét, továbbá az en hó-t („amelyben” vagy „miközben”) eph' hoszon-ra („amíg”) változtatja; ezt az „amíg”-ot fejti ki aztán (a mátéi szöveg visszahatásaként, vagy attól függetlenül?) a Mk 2,19b-ben olvasható kiegészítés (hoszon khronon – amíg), illetve a mindhárom szinoptikusnál megtalálható „Jönnek azonban olyan napok...” mondat.
Az Ószövetségből közismert volt a „Jahve mint Izrael népének vőlegénye” kép (Iz 54,5; 61,10-11; 62,4-5; Jer 2,2; Ez 16. f.; Oz 2,18). A kultikus-aszketikus böjtöléssel a farizeusok a Jahve távolléte miatti szomorúságot akarták kifejezni, illetve Isten uralmának eljövetelét akarták siettetni. Jézus viszont azt élte át alámerítkezésekor, hogy nem kell tovább várakozni („Itt a kedvező idő”), Isten jelen van, mégpedig nem leszámolásra kész Bíróként (ahogyan János prédikált róla), hanem szerető Édesapaként, avagy az itteni képet használva, népének szerető Vőlegényeként. Ha pedig a vőlegény jelen van a lakodalmas teremben, akkor ez örömmel tölti el a násznépet, s az képtelen lesz böjtölni. Isten közelségének ismertetőjegye tehát az öröm, a víg evés-ivás, nem pedig a komor böjtölés.

3,27
Senki sincs, aki egy erős ember házába hatolva el tudná rabolni annak javait, ha csak előbb meg nem kötözi azt az erős embert; akkor kirabolhatja a házát.
Senki sem képes arra, hogy bemenjen az Erős házába, és elrabolja eszközeit, hacsak előbb meg nem kötözi az Erőset; akkor aztán kirabolhatja házát.
„Az Erősön” Márk – akit Máté és Lukács, meg a teológusok is mindmáig követnek – a Sátánt érti, akit a még erősebb ördögűző, Jézus megkötöz és kifoszt, és ezzel érvel az írástudók vádja (22. v.) ellen. Valószínűtlen azonban, hogy Jézus „az Erősként” ábrázolja a Sátánt, olyan házigazdaként, aki jogos tulajdonaként birtokolja az embereket, önmagát pedig rablóhoz hasonlítsa, aki elveszi mások tulajdonát, és így mutatja meg saját erejét. Nagyon is megfelel viszont ez az elképzelés a kora keresztény apokaliptika gondolatvilágának, amelyben a mennyei Krisztus és angyalai erőszakkal harcolnak a Sátán ellen, s a végén megkötözik őt (vö. Jel 12,7-9; 20,2).
Fordításom kulcsa: Az Ószövetségben Isten egyik jelzője vagy neve „az Erős”, „a mi Erősségünk” (héber ÉL, ÉLI; ELOHIM, vö. pl. Zsolt 31,3; 62,8; 89,9!; Péld 18,10; Szof 3,17!; Hab 3,19! és főleg Iz 9,6!). Maga Jézus a végsőkig az ERŐS védelmében tudta magát (ld. Mk 14,62: „látni fogjátok az emberfiát az Erő jobbján ülni”); ez adta neki a bátorságot ahhoz, hogy szembeszálljon a hatalmasokkal. Ezzel a példázattal (amelynek csak képi felét hagyományozták ránk, értelmezését nem) ugyanezt a biztonságot és félelemmentességet akarta átadni tanítványainak is: Ti Istenéi vagytok, ahogy a ház berendezése a házigazdáé. Ahhoz, hogy üldözőitek erőszakkal elragadjanak titeket Istentől, erősebbeknek kellene lenniük nála, az ERŐSnél, s előbb meg kellene kötözniük őt – ez pedig képtelenség. Ne féljetek hát! (Vö. Lk 12,4.)

6,48
Amikor meglátta, hogy mennyire küszködnek az evezéssel – ellenszelük volt ugyanis –, a negyedik éjszakai őrváltás idején a tengeren járva közeledett feléjük, és el akart menni mellettük.
Látván, mennyire kínlódnak, hogy előrejussanak, ellenszelük volt ugyanis, az éjszaka negyedik őrváltásának idején a tóparton feléjük tartott; és el akart menni mellettük.
A görög epi tész thalasszész kifejezés héber megfelelője, az al-ha-jam nem azt jelenti, hogy „a tengeren” (a víz felszínén), hanem azt, hogy „a tengerparton”, vagy „a homokos tengerpart mentén” (vö. 2Móz 14,2.9; 4Móz 13,29; 2Sám 17,11; 1Kir 4,20; 1Makk 14,34 és különösen is Jn 21,1, ahol így is szokás fordítani!), vagyis ez a kifejezés csak a part-, ill. vízközelséget jelzi. A tengerben levés vagy a víz színén járás-lebegés kifejezésére mind a héberben, mind az arámban a „valaminek a színén” semitizmust kellene alkalmazni (vö. 1Móz 1,2; 7,18: al-föné hamajim). Vagyis Jézus ténylegesen nem „a vízen járt”, hanem a víz partján gyalogolt, amit megerősít a vers második fele: „el akart menni mellettük” (ámbár – mivel a partoldal magasabban van a tó tükrénél – a vihartól felindult lelkű tanítványoknak a félhomályban könnyen úgy tűnhetett, hogy Jézus a tó fölött helyezkedik el, vagyis optikai csalódás áldozatai lehettek).
Ezzel egyszerűen megoldódnak a jelenség értelmezési problémái, noha nyilvánvaló, hogy már Márk is rendkívüli csodaként értelmezi és állítja be. E mellett szól az is, hogy a görög ókor – a héber Bibliával ellentétben – számos vízen járási legendát ismer (például Orionról vagy Xerxészről). Az evangélium (vég)szerkesztői ezeket alkalmazhatták Jézusra, isteni mivoltának kidomborítása céljából.

7,18-19
…ami kívülről megy be az emberbe, az nem teheti tisztátalanná, mert nem a szívébe megy, hanem a gyomrába, és az árnyékszékbe kerül.
…semmi, ami kívülről megy be az emberbe, nem teheti tisztátalanná, mivel nem a szívébe megy, hanem csak a gyomrába, majd pedig a budiba kerül.
Az általam elért (latin, német, angol, francia és magyar nyelvű) fordítások közül egyetlen egy sem meri lefordítani Jézusnak a görög eredetiben olvasható kifejezését (aphedrón), hanem valamennyien finomítják (még az egyébként enyhén szólva szabad szájú Luther is: „természetes úton távozik”), sőt olykor finomkodva írják körül, mint ahogy az egész ókor egyetlen klasszikusa sem vette soha a szájára, és már a D kódex is a „kanális, árok, gödör” jelentésű okhetosz-szal helyettesítette.
Jézus népiesen, vaskosan és talán nevetve magyarázza el, miért nem tehetik tisztátalanná az embert a „tisztátalan” ételek. A legegyszerűbb halász vagy paraszt is rögtön megérti az effajta vallási előírások hiábavalóságát, nevet egyet, és megszabadul régi félelmeitől.

8,4
Miből tudná valaki jóllakatni őket kenyérrel itt a pusztában?
Hogyan lesz képes itt valaki jóllakatni ezeket kenyérrel a pusztába [vezető útra]?
A görög eredetiben ep' erémiasz olvasható („a pusztába”). Ezt már Máté en erémia-ra („a pusztában”) változtatta (vagy nem értette az eredetit, vagy tévesnek találta), s őt követték aztán a latin, majd az összes modern fordítások is. Csakhogy a görög nyelvtan szerint az epi tárgyesettel (és helyhatározói értelemben) kizárólag a mozgás irányát adja meg a Hová? kérdésre felelve, tehát csak „-ba, -be, -ra, -re, hoz-, hez-, höz, irányába, felé” és „-ig” (pl. „Jeruzsálemig mentek”, azaz: Jeruzsálembe) értelemben fordítható. A kódexekben egyetlen eltérő (vagyis en -es = -ban, -ben jelentésű) szövegváltozat sem található.
Az egyetlen logikus magyarázat: Ennek a kenyérmegosztásnak a helyszíne nem a puszta, hanem Jézus kafarnaumi háza (vö. Mk 2,1.15; 3,20; 9,33 és Mt 4,13!), pontosabban annak udvara (6. v.: „dőljenek le a földre”), s mielőtt elbocsátaná hallgatóit a pusztába , vagyis a pusztán (= lakatlan helyen) keresztül vezető, hazafelé tartó útra (vö. 3. v.), megosztja velük az otthon található tartalékokat, hogy „ki ne dőljenek az úton”. Így aztán a tanítványok kérdésében szereplő „itt”-nek nem az az értelme, hogy „itt a pusztában”, hanem az, hogy „itt valaki”, azaz „közülünk valaki”; kérdésüket tehát nem az mozgatja, hogy a pusztában vannak, hanem mint az első kenyérmegosztási történetben is (Mk 6,37) az, hogy honnan kerítsenek ennyi embernek elegendő kenyeret.
Ezt az értelmezést megerősíti, hogy a későbbiekben (8b v.) a háztartásban használatos fonott (kézi-) kosarakról esik szó, s még inkább az, hogy a 10. vers tanúsága szerint az emberek elbocsátása után Jézus „rögtön hajóba szállt tanítványaival együtt”. Hogy kerültek hirtelen hajók a pusztába, és hogyan lehet a pusztában vízre szállni? A nehézség magától megszűnik, ha Kafarnaumot tartjuk helyszínnek, hiszen az a Genezáreti-tó partján terül el.

10,14
Engedjétek hozzám jönni a kisgyermekeket, és ne tiltsátok el tőlem őket, mert ilyeneké Isten országa!
Hagyjátok, hogy a gyermekek hozzám jöjjenek, ne álljátok útjukat, mert az ilyenek számára van itt Isten országa.
Az eredetiben: „az ilyeneké”, ami azt a benyomást keltheti, mintha automatikusan az ő „tulajdonuk” lenne Isten országa, „tagjai”, részesei lennének Isten országának, azaz a szeretet világának. Ilyen automatika azonban nem létezik, egyetlen társadalmi csoport sem lesz részese automatikusan Isten országának, a „belépéshez” mindenkinek meg kell térnie (vö. Mk 9,45; 10,25; Mt 5,20; 18,3; Lk 13,24; más kérdés, hogy ezt a megtérést megelőzi „Isten országának felkínálása”, „Isten országa kincsének megtalálása”, vö. Mt 13,44-46). Az „ilyeneké” kifejezés tehát – ugyanúgy, mint Lk 6,20-ban a „szegényeké” – csak azt jelentheti: (főként) az ilyenek számára van, az ilyeneknek van rá (leginkább) szükségük, az ilyeneknek kínálom föl (elsősorban).
Az „ilyenek” itt minden valószínűség szerint nem általánosságban gyerekre, hanem utcagyerekekre vonatkozik, vagyis a társadalmi ranglétra alján állókra (a „kicsik” egyik csoportjára), akik tülekedtek Jézushoz, mert érezték jóságát, és akiket a „tisztességesek” (és a „nagyok”) ismételten le akartak választani róla (vö. Mk 2,16; 9,37a; Lk 7,39; 19,7). Ezzel azonban szíven találták Jézust, aki úgy gondolta: Isten országa (elsősorban) éppen az „ilyenek” számára van itt, vagyis a „kicsik”, az olyan emberek számára, akiket a társadalom éppúgy semmibe vesz, mint ezeket a gyerekeket; azaz mai nyelven: a kisemberek, a társadalom peremén élők, a társadalmi ranglétra alján állók, a lecsúszottak, a jogfosztottak, a hátrányos helyzetbe taszítottak számára (vö. Lk 6,20-21; Mt 11,28!).

11,14
Jézus így szólt a fához: „Senki ne egyék rólad gyümölcsöt soha többé!”
Ekkor így felelt neki: Hát az örökkévalóságon át soha többé ne egyék rólad gyümölcsöt senki?
A korai kéziratokban még nem használtak központozást, az élő beszédben viszont sokszor csak a szórend és a hangsúly különbözteti meg a felszólítást és a kérdést. Az ittenin kívül is több olyan mondást hagyományoztak ránk, amely csak akkor egyeztethető össze Jézus szellemiségével és tanításának egészével, ha kérdésként fogjuk fel, mégpedig nyilvánvaló választ magában foglaló „költői kérdésként” (ld. Mt 19,28; Lk 22,28-30.36).
A történet eredeti lezajlását és értelmét így rekonstruálhatjuk: Jeruzsálemért vívandó, immár küszöbön álló „harca” előtt Jézus meg akarta mutatni a kíséretében, sőt tanítványai körében is ott lévő (Lk 9,54; 22,38; Mk 11,16; 14,47) fanatikusoknak, mekkora ostobaság lenne türelmetlenségük – a fügefa által jelképezett! – Izrael népével szemben, ha az még éretlennek bizonyulna („még nem volt fügeérés ideje”: 13. v.) az ő új üzenetének befogadására. Zseniális pedagógusként a szamáron lovagláshoz hasonló újabb „játékot”, jelképes prófétai cselekedetet rendez meg. Úgy tesz, mintha ő is időnek előtte keresne gyümölcsöt a fán, amely – persze szavak nélkül, puszta létével – mentegeti magát: „Sajnálom, még nincs itt a termés ideje!” Erre így „felel” neki: „Hát az örökkévalóságon át soha többé ne egyék rólad gyümölcsöt senki?” Magyarán: „(Izrael népe!) Lehetetlen, hogy örökre megtagadd a gyümölcshozást!” Vagyis: megátkozás helyett rendíthetetlen bizalom! Mert megtagadni a Teremtőtől az őt megillető termést (vö. Mk 12,2) tarthat túl sokáig akár egyének, akár népek életében, de örökké nem, mert az teremtésellenes lenne. A Teremtő ugyanis addig keresi elkóborolt juhait, amíg meg nem találja őket (Mt 18,12-14; Lk 15,3-7), ami persze konkrétan csak az emberi szabadság figyelembevételével mehet végbe.

11,15
Jeruzsálembe értek. Bement a Templomba, és hozzálátott, hogy kiűzze azokat, akik a Templomban árusítottak és vásároltak.
Miután megérkeztek Jeruzsálembe, és bement a templomba, elkezdte kiutasítani azokat, akik eladtak és akik vásároltak a templomban.
A kritikus „kidob” (ekballein) ige összes előfordulásait megvizsgálva állíthatjuk, hogy ez csak a legritkább esetben jelent erőszakos, vagy annak mondható magatartást (Mk 12,6; Lk 4,29; Jn 9,34), egyébként pedig sokjelentésű szó, főképpen a „démonok kidobására/kiűzésére” vonatkozik (rengeteg helyen), de van olyan értelme is, hogy „elővesz” (Mt 12,35; 13,52; Lk 10,35), „állatokat kienged” (Jn 10,4), „elküld, kiküld” (Mk 1,43; Mt 9,25), sőt kétszer teljesen pozitív értelemben Isten (Lk 10,2), ill. Isten Lelke az alanya (Mk 1,12; vö. Mt 12,28; Lk 11,20); van aztán még egy, gyakran előforduló és az itteni szövegösszefüggésbe pontosan beleillő (valamint a 16. versbeli „nem engedélyezéssel” összhangban lévő!) jelentése: „elvet, elutasít, kiutasít” (Mk 9,47; Lk 6,22.42; 13,28; Jn 6,37; 12,31).
Jézusról feltételezhetjük, hogy nemcsak maga nem alkalmazott erőszakot, hanem olyasmit sem tett, ami másokat erre ösztönözhetett volna (pl. a pénzváltók asztalainak felborogatása; még a „legerőszakosabb” leírást adó János is azt mondja: „A galambárusokhoz pedig így szólt : Vigyétek el ezeket innét”).
Olyan történést kell tehát feltételeznünk, amely tettekben is megnyilvánuló látványos rendzavarás volt, de semmiféle nagyobb csődületet, tömegjelenetet nem váltott ki, és nem jelentette fizikai erőszak alkalmazását emberekkel szemben, sőt valószínűleg állatokkal szemben sem. Konkrétan a következőképpen gondolhatjuk el: Jézus nem „kiűzte” a templomból, hanem felszólította a templomban, nevezetesen a templomudvaron árusító és vásárló embereket, hogy hagyják abba ezt a tevékenységet, és vigyék el onnét állataikat; ehhez fűzte hozzá tanítását (Jn 2,16b).

14,36
Vedd el tőlem ezt a kelyhet! De ne úgy legyen, ahogy én akarom, hanem ahogy te!
Távozzék el tőlem ez a pohár! De nem azt fogom cselekedni, amit én akarok, hanem amit te.
A helyes fordítás érdekében tudatosítani kell, hogy az eredetiben hiányos mondatról van szó: „De ne(m) az(t)..., amit én akarok, hanem amit te” – másfelől pedig a görög ti = mi(t) lehet alanyeset is, de lehet tárgyeset is.
A mondat szokásos kiegészítése: „Ne úgy legyen / ne az történjék, amit én akarok...” helytelen, mert ellentétben áll Jézus istenképével; az ő Istene nem akarja, hogy kegyetlenül megkínozzák és kivégezzék őt: sem azért, hogy ezzel engesztelést nyújtson neki (Róm 5,10), sem azért, hogy így mutassa meg irántunk való szeretetét (Jn 3,16; 1Jn 4,10), sem bármi egyéb okból. Isten nem „akarja”, hogy Jézus szenvedjen, csak elviseli, ha mégis szenvednie „kell” e világ törvényszerűségeinek következtében. (E törvényszerűségeket Isten alkotta meg, mégsem függetlenítheti magát tőlük, ha nem akarja „bábszínházzá” lefokozni teremtését, illetve nem akar hazugságba, álságos megtévesztő műveletekbe bonyolódni.) 
Jézus istenképének és szellemiségének, valamint az adott lélektani helyzetnek egyaránt megfelel viszont a „Nem azt fogom cselekedni , amit én akarok...” kiegészítés. Eszerint  a) Isten csak azt akarja, azt kívánja tőle (mint minden embertől), hogy helyesen cselekedjék, még ha az szenvedésbe kerül is, vagyis egyenes gerinccel járja végig útját, félelem és gyűlölet nélkül;  b) Jézusnak valódi „kísértése” lehetett, hogy megmagyarázza magának: most el kell menekülnie innen, hogy később eredményesebben dolgozhasson Istenért másutt (akár „pogány” vidéken is). A kitartást akarta Isten, az elmenekülést akarhatta Jézus. Jézus végkövetkeztetése: „Nem azt fogom cselekedni, amit én akarok, hanem amit te. Itt és most kell félelem és gyűlölet nélkül hirdetnem az örömüzenetet a templomi hierarchiának, még ha az életembe kerül is!”

Máté
5,3
Boldogok…
Szerencsések…
A hagyományos „boldogok” fordítás sok félreértésre ad alkalmat, és feloldhatatlan ellentmondást visz bele a szövegbe: Hogyan lehetnének „boldogok, igen boldogok, végtelenül boldogok” azok, akik nyomorognak, éheznek és fájdalmukban sírnak? A makariosz szónak elvileg még sok más fordítása is lehetne, pl. gazdag, tehetős, vagyonos; áldott; megelégedett; szerencsés; üdvözült, az (örök) üdvösség helyén tartózkodó, az (örök) üdvösség birtokosa. Azért döntöttem a „szerencsések” mellett, mert a szónak (általában) ténylegesen ez az értelme Jézus ajkán: azokat jelöli, akik olyan „kincset” találtak, amelyet „nem szolgáltak meg”. Két példa, amely világosan mutatja ezt: „Szerencsések azok a szemek, amelyek látják, amit ti láttok” (Lk 10,23); „Szerencsés az a méh, amely hordozott... Inkább azok a szerencsések, akik hallgatják és megtartják Isten szavát” (Lk 11,27-28).

5,3
Boldogok a lélekben szegények, mert övék a mennyek országa.
Szerencsések, akik a Lélek hatására lettek nyomorgók, mert övék a Mennyek országa.
A különböző értelmezések elsöprő többsége az ember „lelkeként” („bensőjeként, szíveként, központjaként”) fogja fel a görög pneuma szót, és „lelki szegényekről” beszél. Ezek az értelmezések azonban Jézustól idegen, vagy legalábbis független pszichologizálásba és teologizálásba torkollnak, ahogyan minden hagyományos kommentárban olvashatók („lelki szegények” = az alázatosak, akik „üres kézzel”, de „nyitott szívvel” állnak Isten előtt). – Álláspontom szerint viszont a jelző, határozó, birtokos névmás vagy birtokos nélküli pneuma az evangéliumokban (néhány kivételtől eltekintve) Isten Lelkét jelöli (lásd például Mk 1,10.12-t és párhuzamos helyeit, vagy a János-evangélium következetes szóhasználatát), ahogyan itt is.
A szó szerinti görög kifejezés, „a Lélekben” (tó pneumati) persze nem valamiféle helyhatározó akar lenni, és nem lenne értelme a mondásnak akkor sem, ha úgy értenénk, hogy „szerencsések a Lélekben, Isten Lelkében szegények”, vagyis „azok, akik szűkölködnek Isten Lelkében”, „akikben kevés van Isten Lelkéből”. A szóban forgó „vonatkozási részes eset” azonban más fordítást is lehetővé tesz, így azt is, hogy „a Lélek által”, konkrétabban: „a Lélek ösztönzésére” vagy „a Lélek erejében/erejével” – ahogyan ez teljesen világos és egyértelmű például Mk 12,36-ban („maga Dávid mondta a szent Lélek által”) vagy Lk 10,21-ben („Jézus a szent Lélek hatására felujjongott”). Az általános „(a Lélek) hatására” kifejezés használata ez esetben azért célszerű, mert magában foglalja „(a Lélek) ösztönzésére” és „(a Lélek) erejével” jelentést is.
Az előzőek alapján ha nem is Jézustól származónak, de feltétlenül jézusi szelleműnek tekinthetjük ezt a Lukács változatától eltérő, Máté által megfogalmazott „boldogmondást”, és értelmezésemben nem is kell a lukácsi változat spiritualizálásának tekinteni, hanem a jézusi alapgondolat másik vonatkozását tárja föl. Lukácsnál azokról a nélkülözőkről van szó, akik számára Isten országa reményt jelent: megtért emberek meg fogják osztani velük a kenyerüket. Máténál viszont a nélkülözők sajátos köréről van szó, azokról, akik Isten Lelkének ösztönzésére és erejével már megtértek, és tudatosan vállalják a nélkülözést – részben azért, mert átláttak a csalóka gazdagság csábításán, és legyőzték azt (vö. Mk 4,19; Lk 16,9), részben pedig azért, mert a nyomorgókkal való szolidaritásból fakadóan megosztották/megosztják azokkal javaikat. Ezért aztán valóban övék az Isten országa, hiszen megtérésük, új gondolkodás- és cselekvésmódjuk révén ténylegesen tagjai, részesei már Isten országának.
(Mindennek részletes kifejtését és alátámasztását ld. Jézus és az evangélisták c. kötetemben, 364-370. o.).

5,32
…aki elbocsátja feleségét – a paráznaság esetét kivéve –, az házasságtörővé teszi…
…aki elbocsátja feleségét – még ha paráznaság okából is! –, házasságtörésbe kergeti őt…
A szentírás-magyarázók körében nagy vita folyik a problematikus kifejezés: parektosz logu porneiasz, közelebbről a parektosz elöljárószó értelméről. A legtöbben kizárólagos (exkluzív) értelemben fordítják: „kivéve (paráznaság esetén)”, s a másik két újszövetségi előfordulás közül az egyikben (ApCsel 26,29) valóban ezt jelenti, a másik helyen azonban (2Kor 11,28) bennfoglaló (inkluzív) értelme van: „ráadásul”.
Elvileg tehát így is, úgy is fordítható, az értelmezéstani szabályok azonban azt követelik, hogy az itteni esetben bennfoglaló értelemben használjuk: „még akkor is, ha paráznaságról van szó”. Az egyik ide vágó szabály a szövegösszefüggés (kontextus) szerinti értelmezést követeli meg: a „hegyi beszédben” Jézus radikálisan új erkölcsi elveket hirdet meg (ld. Mt 5,20!), ha tehát a parektosz-t exkluzív értelemben kellene venni („kivéve paráznaság esetén”), akkor ezzel elégséges ok nélkül ismételte volna a Második Törvénykönyv tilalmát (5Móz 24,1), illetve a témával kapcsolatos, Hillel és Sammai rabbi közti vitában a Hillelhez képest szigorúbb Sammai mellé állt volna (vö. ismét Mt 5,20!). Ugyanez következik a másik hermeneutikai szabályból is, amely szerint a homályosabb szövegeket a világosabbak irányában kell érteni. Ilyen világosabb szövegek pedig valóban rendelkezésre is állnak: Mk 10,11-12 és Lk 16,18, valamint a helyesen értelmezett Mt 19,9 is. – Tehát teljes joggal fordíthatjuk-értelmezhetjük így a kifejezést: „beleértve azt is, ha paráznaság okából”.

19,9
…aki elbocsátja feleségét – hacsak nem paráznaság miatt –, és mást vesz el, házasságot tör.
...aki elbocsátja feleségét – még ha paráznaság okából is –, és másik nőt vesz el, házasságtörést követ el.
Akárcsak a Mt 5,32 parektosz logu porneiasz kifejezésével kapcsolatban, az itteni mé epi porneia kifejezést illetően is nagy vita folyik a szakirodalomban, és jobbára kizáró (exkluzív) értelemben, azaz megengedő kivételként fordítják: „kivéve paráznaság esetén”. Csakhogy a mé szócska a csonka tiltó mondatokban, azaz ha hiányzik az ige, jelölheti a bennfoglaló (inkluzív) értelmet. Ilyen kijelentésre sok példa található az Újszövetségben, pl. mé en té heorté, „ne is [vagy: és ne, de ne] az ünnepen, hogy zavargás ne támadjon a nép között” (Mt 26,5). Továbbá itt is érvényesek az előző alpontban említett értelmezéstani szabályok, ezért a mé epi porneia kifejezés tényleges értelme: „még paráznaság esetén sem”, a szövegösszefüggésbe illesztve pedig: „még ha paráznaság okából is”.

5,39
Én viszont azt mondom nektek, hogy ne szálljatok szembe a gonosszal, hanem annak, aki arcul üt jobb felől, tartsd oda másik arcodat is!
Én viszont azt mondom nektek, hogy ne álljatok szembe [ellenségesen] a gonosz emberrel!
A „ne álljatok szembe [ellenségesen]” jog világából vett kifejezés: a vádló és a vádlott egymással szemben állt a bíró előtt. – A „ne szálljatok szembe” vagy „ne álljatok ellene” fordítás nem felel meg Jézus szellemiségének és gyakorlatának, hiszen ő – a maga szelíd és segíteni akaró módján! – igenis „szembeszállt” a neki (vagy az embereknek) rosszat akarókkal, legyen szó írástudókról, farizeusokról, szadduceusokról vagy éppen a főpapról és annak poroszlójáról (Jn 18,19-24).

7,6
Ne adjátok oda a kutyáknak azt, ami szent, és gyöngyeiteket se dobjátok oda a disznók elé…
Ne rakjatok a kutyákra [arany- vagy ezüst]karikát, és ne aggassátok gyöngy[füzér]eiteket a disznók orrára…
Ez a csak Máténál található mondás a legnehezebben értelmezhetők közé tartozik (fordításom részletes indoklását ld. Máté-kommentáromban: https://www.bokorportal.hu/gromon/index.html). Szokásos fordítása: „Ne adjátok a szentet a kutyáknak, és ne dobjátok gyöngyeiteket a disznók elé…”, szokványos értelmezésében pedig „a szent” és a „gyöngyök” többnyire a tanítványokra bízott, az Isten országáról szóló üzenetet, a „kutyák” és a „disznók” olykor a nem zsidó népeket, a „pogányokat”, máskor a nem keresztényeket vagy a kereszténységtől elpártoltakat jelölik.
Minden olyan értelmezést, amely bizonyos embercsoportokat ért „kutyákon és disznókon”, kizárhatunk azon az alapon, hogy Jézus lelkületétől teljesen idegen volt az a lekezelő, sőt megvető beszéd- és bánásmód, amelyet ezek az értelmezések feltételeznek. Lehetetlen ugyanis, hogy aki kortársai felfogásával ellentétben azt tanította, hogy Isten fölkelti napját jókra és gonoszokra egyaránt, s hogy az ember csak Isten jóságának az ellenség szeretéséig terjedő utánzásával válhat „Isten fiává” (Mt 5,44-48), az kortársaival egyetértésben kijelentse, hogy csak a zsidók (vagy: a saját követői) kedvesek Istennek, a nem zsidók (vagy: az őt nem követők) pedig csak kutyák (vö. Mk 7,27) vagy disznók. A „másként gondolkodókkal” vagy „másként hívőkkel” kapcsolatban pedig úgy nyilatkozott, hogy „aki nincs ellenünk, az értünk van” (Mk 9,40), de természetesen azokra vonatkozóan is érvényesnek tartotta az ellenségszeretet parancsát, akik „ellenünk vannak” (vö. még Lk 11,23).
E kettős metaforából álló mondás mondanivalóját így fogalmazhatjuk meg: Mivel Jézus másutt (éppen Máté evangéliumában: 13,46) Isten országát nevezi nagy értékű igazgyöngynek, méltán feltételezhetjük, hogy itt is arra gondol, s azt mondja: „Becsüljétek meg drága kincseteket („arany- vagy ezüstkarikák”, „igazgyöngyök”), az Isten országába tartozásotokat, ne bánjatok vele meggondolatlanul, könnyelműen, felelőtlenül!” – akármit jelentsen is a gyakorlatban ez a helytelen bánásmód. (Konkrét jelentését nem érdemes találgatni, hiszen a mondást annak „életbe ágyazottsága” nélkül hagyományozták át, a 6. vers folytatása pedig eredetileg feltehetően nem tartozott hozzá.)

10,16
Íme, én úgy küldelek titeket, mint juhokat a farkasok közé.
Íme, én úgy küldelek el titeket, mint farkasbőrbe bújt bárányokat.
E mondás görög eredetije komoly értelmezési nehézségek elé állít minket. Szokásos fordítása – „...mint bárányokat a farkasok közé” – Jézustól idegen jelentést ad: mert igaz ugyan, hogy lehetne ezt a kifejezést egyszerűen a tanítványokra váró üldözések (17-33. v.) képi megjelenítésének tekinteni, de akkor is azt kellene mondanunk, hogy túlságosan durva, Jézushoz nem illő ez a kép. Jézus ugyanis általánosságban nem nevezte farkasoknak az embereket, még ellenfeleit vagy ellenségeit sem. Ezért aztán, bár kézenfekvő lenne a görög en meszó (= között, valaminek a közepén) részes esetű kifejezést a héber-arám szóhasználatnak megfelelően tárgyesetként fordítani: eisz meszon (= közé; ld. a két kifejezés váltakozását például Lk 8,7-ben és 8,14-ben), el kell tekintenünk ettől a nyelvtani lehetőségtől.
A kritikus kifejezést szó szerint így kellene fordítani: „mint bárányokat farkasok belsejében”. Kétségtelen, hogy ez első hallásra nemcsak furcsának, hanem értelmetlennek is tűnik, mégis sajátos jézusi értelmet kaphat, ha a mondatot a Mt 7,15-ben olvasható mondás ellenpárjának tekintjük: Ott arról volt szó, hogy a hamis próféták „bárányok ruhájában” („báránybőrben”) jönnek, vagyis kívülről báránynak látszanak, belül azonban ragadozó farkasok, itt viszont azt mondja Jézus, hogy úgy küldi tanítványait, mint akik kívülről farkasoknak látszanak, a „farkasok belsejében” azonban, azaz belül bárányok. A „farkasok belsejében” kifejezést tehát érdemes így fordítani: farkasok ruhájában, öltözetében, „farkasbőrben”.
Mindezek alapján a mondás konkrét jelentését így fogalmazhatjuk meg: A Jézustól kapott új tanítások hirdetésével a tanítványok kívülről farkasoknak tűnhetnek majd az emberek számára: ördögtől megszállottaknak, a törvény és a hagyomány lerombolóinak, istenkáromlóknak, a nép megrontóinak (ahogyan maga Jézus is ilyennek tűnt sokak számára, ld. pl. Mk 3,22; 7,5; 14,64; Lk 23,2) – nekik azonban „belül”, azaz valójában olyanoknak kell lenniük, mint a bárányok: békéseknek és fegyverteleneknek, védteleneknek.

11,30
Az én igám édes, s az én terhem könnyű.
Az én igám kényelmes, és az én terhem könnyű!
A fordításokban a legkülönfélébb jelzőkkel találkozunk ezen a helyen (enyhe, lágy, jó, jóságos, sőt: édes, boldogító). Az eredeti khrésztosznak kétségtelenül sok jelentése van (használható, alkalmas, hasznos, előnyös, jóleső, üdvös, célszerű, jó, kedvező, szerencsés, kellemes), de itt csak az jöhet számításba, amelyik az „iga” eredeti jelentésének (igavonó állatok nyakára-vállára helyezhető, a vontatást lehetővé tévő eszköz) és Jézus mondanivalójának egyaránt megfelel, az említettek közül leginkább az „alkalmas, célszerű, jó”. Azért választottam a „kényelmes” jelzőt, mert talán ez fejezi ki a legjobban a „jó igának” azt a tulajdonságát, hogy nem nyomja, nem töri az állat nyakát-vállát; tehát mondhatnánk úgy is: „testre szabott” igáról van szó.
Az iga az Ószövetségben és a rabbinikus irodalomban egyaránt jelképezi a Tórát, a mózesi törvényt, illetve annak szerteágazó értelmezését. Jézus látta, hogy a szegénység és betegség által megkínzottakat (vö. Lk 6,20-21) még pótlólagosan is megterhelték szigorú „pásztoraik”, akik „súlyos terheket kötöztek össze, és rátették az emberek vállára” (Mt 23,4). Ezeket a szegényeket hívja-csalogatja itt Jézus, hogy a jövőben ne eddigi tanítóikhoz igazodjanak, hanem őhozzá, mert ő meg akarja könnyíteni terhüket (vö. Mk 10,14).
Jézus realista, nem ígérget könnyelműen: a saját „iskoláját”, tanításának követését is igának (és tehernek) nevezi, de azt mondja, hogy ez az iga „kényelmes”, hordozójának nyakához-vállához igazított. Például: a szombat törvényét ő is megtartandónak tartja, mert az Istentől való (a teremtés rendje szerint van), de abban a szellemben, hogy „a szombat lett az emberért, nem pedig az ember a szombatért” (Mk 2,27). S ha az Ószövetség számtalan előírására és azok szőrszálhasogató magyarázataira gondolunk, akkor Jézus kettős főparancsát (Mk 12,29-31) valóban felüdülésként élhették meg kortársai.

Lukács
10,39
Volt ennek egy Mária nevű testvére, aki leült az Úr lábához, és hallgatta szavát.
Ennek volt egy Mária nevű testvére, aki az Úr lábához is odaült, és hallgatta szavát.
Egy-két kivételtől (pl. Eduard Schweizer) eltekintve, a fordítók nem vesznek tudomást erről az „is”-ről, noha ez – tekintetbe véve a szövegösszefüggést – fontos részletre mutat rá (ha hitelesnek fogadjuk el a helyzet Lukács általi leírását): Mária nem viselkedett egyoldalúan! Részt vett a konyhai munkában, a vendégek kiszolgálásában is, de „az Úr lábához is odaült”. Ezért aztán a 40. versben említett „cserbenhagyást” alighanem úgy kell értenünk: egy idő után „cserbenhagyta” nővérét. (Ez is adalék ahhoz, hogy ezt a jelenetet, illetve Jézus benne foglalt tanítását nem lehet felhasználni a „szemlélődő” és a „cselekvő” életmód szembeállításához, és az előbbi értékesebbé nyilvánításához.)
„Valakinek a lábainál ülni” abban a korban szakkifejezés volt, s azt jelentette: „tanítványának lenni” (ld. ApCsel 22,3-at, továbbá a rabbinikus mondást: „Engedd, hogy rád szálljon lábuk pora!”). Csakhogy akkoriban a nőket nem oktatták a Tórára, s a rabbik nem fogadtak tanítványul nőket. Jézus viszont e tekintetben is lerázta magáról a hagyomány béklyóját, és nőket is tanítványaivá fogadott. A mondat folytatása is („hallgatta szavát”) megerősíti, hogy Máriát valóban Jézus tanítványának kell tekintetünk.

12,29
Ezért ne kérdezzétek, mit egyetek vagy mit igyatok, és ne nyugtalankodjatok!
Ti ne azt kutassátok, mit egyetek, vagy mit igyatok, és ne legyetek felfuvalkodottak!
A meteóridzein ige csak itt fordul elő az egész Újszövetségben, nem könnyű hát meghatározni a jelentését. A fordítások mind „nyugtalankodással, aggodalmaskodással, gyötrődéssel” adják vissza. Ez lehetséges is az ige passzív alakjának „felindul, felizgul, nyugalmi állapotából kibillen” jelentése alapján, de úgy vélem, ezt az értelmezést a 22-28. v. szokásos felfogása, illetve annak feltételezése határozza meg, hogy a 22-28. és a 29-31. v. egyetlen egységet alkot. Ha azonban Lukács ezt az értelmet kívánta volna kifejezni, itt is használhatta volna a merimnan = aggódik, aggodalmaskodik, tépelődik igét, mint a 22. és 25-26. versben, vagy akár a 10,41-ben. 
A meteóridzein igének azonban az iméntiektől eltérő jelentése is van: aktívumban „magasba emel”, mediumban „felemelkedik, büszkélkedik, magasan hordja az orrát”, passzívumban „magasra hág, felmegy, felszáll”, az ige szócsaládjába tartozó meteórosz melléknév jelentései pedig a „magasan fekvő, lebegő; feszülten várakozó; ingadozó, bizonytalan, kétséges” mellett „büszke, fennhéjázó, felfuvalkodott, gőgös, kevély”. Nézetem szerint az itt dőlt betűkkel szedett kifejezések pontosan beleillenek a szövegösszefüggésbe, illetve ezek tükrözik hűen a jézusi mondanivalót.
Ha az ember – bízva Teremtőjében, aki ABBA-ként törődik vele (vö. 6-7. és 24.27-28. v.) – a pusztába vonult Jézushoz hasonlóan, szerényen „az állatokkal van” (Mk 1,13), vagyis beilleszkedik a természet rendjébe, akkor ugyanúgy képes lesz megélni („enni-inni”), mint ahogy az állatok is képesek. („Természetesen” úgy, hogy az ember vetni és aratni, fonni és szőni fog, amint a hollók is utánajárnak táplálékuknak, s a liliomok is elvégzik a fotoszintézist. Vagyis hamis a „Dolgozzunk, vagy Istentől várjuk megélhetésünket?” kérdésfelvetés a 22-28. vers szokványos értelmezésében!) Tehát felfuvalkodott az az ember, aki egyrészt többet akar birtokolni, mint amire szüksége van, hasonlóan „a világ népeihez” (a „pogányokhoz”), akik nem elégszenek meg az egyszerű, természetes életvitellel, hanem pompázni és büszkélkedni akarnak, másrészt pedig nem számol az Atyával, hanem megjátssza a Teremtőt, mert azt képzeli, hogy kizárólag neki kell gondoskodnia magáról (az ilyen ember, aki „átveszi a Gondviselés szerepét”, s így nem engedi működni, természetesen nem is tapasztalhatja meg azt).

13,24
Igyekezzetek bemenni a szűk kapun, mert mondom nektek, sokan akarnak majd bemenni, de nem tudnak.
Vívjatok élet-halál harcot azért, hogy bemehessetek a szűk ajtón, mert – mondom nektek –, sokan törekszenek majd [másképp] bemenni, de nem fog sikerülni nekik.
Az agónidzeszthai ige tulajdonképpeni értelmét világosan mutatja Lk 22,44 és Jn 18,36 is, meg a magyar „agonizál” („a halállal küzd”) kifejezés is. Az ilyen súlyú küzdelem elengedhetetlenségére a láblevágás (Mk 9,45) és a keresztfelvétel (Mk 8,34) képével is utalt Jézus.
Jézus szerint Isten országa nem túlvilági csodaország, hanem az a „világ”, az az „élettér”, amelyet Isten szeretet-lelkülete hat át és határoz meg (vö. Mk 22; Mt 6,10). Ebbe az „ünnepi terembe” mindenki meghívást kap ugyan (vö. Lk 14,23; távolabbról Mk 2,17b), de aki be akar menni ide, a radikális altruizmus terébe, annak le kell vetnie egoizmusát. Ha például a gazdagságán, vagyonán csüng még, akkor meg kell válnia attól, hogy „vékony lehessen”, mint a cérna, amelyet átfűzünk a tű fokán (vö. Mk 10,21.25). Ha még ragaszkodik a jogaihoz, mint az örökségéért aggódó ember vagy a tékozló fiú bátyja, a könyörtelen szolga vagy a szőlő első munkásai, akkor le kell mondania jogairól, és ajándékozó emberré kell válnia (ld. Lk 12,13-14; 15,25-32; Mt 18,23-33; 20,1-15). Sőt, ha még „meg akarja menteni” magát, akkor le kell vetnie (régi, önző) Én-jét is, hogy e „megnyúzódás” révén „megszülhesse” (új, önzetlen) igazi Én-jét (ld. Lk 17,33). Olyan ön-zetlenné kell válnia, mint Jézus, akik elmondhatta magáról: „Kenyér vagyok számotokra” (vö. Mk 14,22). A kenyér egyáltalán nem önmagáért létezik; csak akkor tölti be rendeltetését, ha elfogyasztják. – Egyszerűen fogalmazva: Magától értetődő, hogy az önzetlenség életterébe csak az önzetlenség révén lehet bekerülni; az önzés automatikusan kizár belőle.

14,23
Menj el az utakra és az ösvényekre, és kényszeríts mindenkit arra, hogy bejöjjön, hogy megteljék a házam!
Menj ki az országutakra és a sövényekhez, és nógass mindenkit az eljövetelre, hogy megteljék a házam!
Keleten a legszegényebbek is megtartják az udvariassági szabályokat, ebben az esetben azt, hogy mindaddig ellenszegülnek a megvendégelésnek, amíg sok-sok hívogatás, nógatás, unszolás, rábeszélés után kézen nem fogják, és szelíd „erőszakkal” be nem „vonszolják” őket a házba. Szó sincs tehát szoros értelemben vett, fizikai erővel történő kényszerítésről (vö. Mk 6,45 – illetve Lk 24,29; ApCsel 16,5: az utóbbi helyeken használt parabiadzeszthai ige sem csak azt jelenti, hogy „erőszakot alkalmaz”, hanem azt is, hogy „kéréssel ostromol”). Sajnos Hippói Ágostonnak fogalma sem volt minderről, így történhetett meg, hogy ezzel az evangéliumi hellyel akarta igazolni a „pogányok” erőszakos térítésének helyességét. (Egy-egy rossz fordítás évszázadokra rossz irányba viheti a történelmet…)

15,13
… a fiatalabbik fiú összeszedett mindent, elköltözött messze földre, és ott eltékozolta vagyonát, mert szertelen életet élt.
… a fiatalabbik fiú mindent összeszedett, elutazott egy távoli vidékre, és ott önsorsrontó életmóddal eltékozolta vagyonát.
Sokszor fordítják „kicsapongó, züllött”, vagy „dőzsölő” életnek az eredeti kifejezést (dzón aszótósz), de ez alighanem az idősebbik fiú 30. versbeli vádaskodásának hatására történik, aminek a megbízhatósága több mint kétséges, hiszen honnan tudhatta volna pontosan, hogyan is élt öccse a távolban. Az aszótósz módhatározószó sokkal tárgyszerűbb és higgadtabb: a szódzein, szótéria, vagyis az „üdvösségre vezetés, megmentés, megtartás” szócsaládja áll mögötte, persze a görög „a” fosztóképző miatt itt az ellentétes tartalmakra kell gondolni, vagyis olyan magatartásra, amely nem üdvö(ssége)t, megmentést, megtartást eredményez, hanem romlást, tönkremenést, pusztulást. Tehát az „üdvösségre, jóra vezető, helyes” életmóddal ellentétes, „romlásba vezető” életmódról van itt szó, ezt próbáltam összefoglalni az „önsorsrontó” jelzővel. Hogy aztán ez fegyelmezetlenségben, rendetlenségben, hanyagságban, nemtörődömségben, tékozlásban, pocsékolásban, zabolátlanságban, dőzsölésben vagy kicsapongásban (vagy ezek valamilyen keverékében) állt-e, nem tudjuk.

17,10
…ha teljesítettétek mindazt, amit parancsoltak nektek, mondjátok: „Érdemtelen szolgák vagyunk. Azt tettük, ami a kötelességünk volt.”
Így ti is, ha megtettetek mindent, amit Isten megparancsolt nektek, mondjátok ezt: „Átlagos szolgák vagyunk. Csak azt tettük meg, amivel tartoztunk.”
Az eredetiben passivum divinummal, Isten nevének körülírásával van dolgunk. Ezt kell feltételeznünk, jóllehet a 9. és a 10. versben ugyanaz a kifejezés áll: „amik megparancsoltattak” („neki”, ill. „nektek”); hiszen ha a 10. versben is emberek által kiadott parancsokról lenne szó, akkor egyrészt a példázat mondanivalója olyan közhely lenne, amiért Jézusnak fölösleges lett volna példázatot mondania, másrészt – és ez a fontosabb – nem valósulna meg a „Ki az közületek…?” (7. v.) kérdéssel bevezetett példázatokra jellemző, a kisebbről a nagyobbra történő következtetés.
A szolga jelzője az eredetiben szó szerint: „használhatatlan, haszontalan”. Csakhogy a szövegösszefüggés itt (Mt 25,30-étól eltérően) azt mutatja, hogy a szóban forgó szolga nagyon is használható és hasznos, ezért erőltetett és értelmetlen lenne a szó szerint fordítás – még akkor is, ha a szerénységet akarná kifejezni, hiszen ennek a példázatnak a témája nem a helyes önértékelés vagy az alázat, mint például Lk 18,9-14-é.
Többnyire félreértett példázattal állunk szemben. Ha azonban komolyan vesszük a „Ki az közületek…?” kérdéssel bevezetett példázatok jellegzetességeit, illetve azt, hogy a 10. versben Isten nevének körülírásáról van szó, továbbá Jézus tanításának egészében helyezzük el a példázatot, akkor világossá válik mondanivalója.
Jézus azt mondja: A szolga nem várhat köszönetet, ha megtette a dolgát, azaz ha csak annyit tett, amennyi a kötelessége, amennyit megparancsoltak neki. Mai nyelven: a napszámos, a kereskedő, az autószerelő nem várhat el még köszönetet is, ha megkapta a munkabérét. Mennyivel inkább érvényes ez az ember és Isten kapcsolatában: Ha csak a kötelességünket, ha csak Isten „parancsait” teljesítettük (mondhatnánk úgy is: ha csak tisztességesen viselkedtünk), nem várhatunk külön köszönetet Istentől; mert a parancsok teljesítésével megmaradunk a kötelességek és jogok világában, az igazságosság világában. 
Valami mást, valami többet kell tennünk ahhoz, hogy átlépjünk Isten világába („Isten országába”: az Isten elgondolása szerinti magatartás világába, illetve az Istennel való közösségbe). Amíg csak a parancsait teljesítjük, addig úgy viszonyulunk hozzá, mint szolga az urához; de ő nem úr a szó szokványos értelmében (hanem „atya” (vö. Mt 6,9; Lk 6,36), és nem „szolgákat” akar, hanem hogy „fiaivá-lányaivá” váljunk (vö. Mt 5,9.45). A felnőtt fiak-lányok pedig egy jó szülő-gyermek kapcsolatban nem parancsokat, kirótt feladatokat teljesítenek (mint a gazdag ifjú vagy a tékozló fiú bátyja: Mk 10,20; Lk 15,29), hanem apjuk-anyjuk szándékát, kedvét keresik, s azzal belsőleg azonosulva, de mégis szabadon cselekszenek – „többet” (akárcsak Jézus – vagy a talentumok példabeszédének első két szolgája; vö. Mt 5,21-22.27-28.33-34.38-39.43-44; Mk 10,3-6 – Mt 25,16-17).
A példabeszéd tanulsága végül is egyszerű: Isten részéről csak azoknak „jár ki a köszönet”, Isten csak azokat tessékelheti be „örömlakomájára” (Mt 25,21.23), másképpen: Isten csak azokat fogadhatja magához fiaiként-lányaiként (vö. Mt 5,9.45), még másként: csak azok nyerhetik el a „mennyei kincset”, Isten barátságát (ld. Mk 10,21), akik olyanokká válnak, mint ő, azaz többet tesznek, mint amit a jog vagy a parancsok előírnak, vagyis az igazságosságon túl eljutnak az ingyenes, ajándékozó szeretethez (vö. Mt 5,20!) – hiszen maga Isten is többet tesz, mint amennyi igazságos, mert fölkelti napját a gonoszokra is, esőt ad a bűnösöknek is (Mt 5,45).

17,20-21
Isten országa nem úgy érkezik, hogy jövetelét megfigyelhetné az ember. Azt sem mondhatja az ember: „Íme, itt van”, vagy „íme, ott van!” Isten országa ugyanis közöttetek van!
Isten országa nem kiszámítható módon jön el, és azt sem fogják mondani: »Íme, itt!« vagy »Ott van!«, mert íme, Isten országa rajtatok áll vagy bukik!
Ennek a nagyon nehezen fordítható mondásnak az általam adott formáját részletesen igazoltam a Lukács-kommentáromban, majd Jézus és az evangélisták c. kötetemben is (371-374. o.), itt csak a lényeget foglalom össze.
Ebben az esetben az entosz elöljárószónak nem az első („-ban, -ben”) vagy második („között”) jelentését kell alkalmazni, hanem a harmadikat, azaz: „valakinek a hatókörében, hatósugarában, kartávolságában, hatalmi területén, rendelkezési területén belül, befolyási övezetében”. Persze ha ez csak fizikai közelséget akarna itt kifejezni, akkor egyrészt gyakorlatilag azonos lenne a „között” jelentéssel, másrészt mégiscsak „statikus”, azaz helyhatározói értelmű választ adna a farizeusok kérdésére, holott azt Jézus már elutasította a 21. v. első felében. Így aztán csak az entosz „dinamikus” alkalmazásáról lehet szó (ami ráadásul harmóniában is van a megoldás másik kulcsával, ld. alább): „a ti hatókörötökben van, ti rendelkeztek vele”, azaz: „tőletek, a ti akaratotoktól és tetteitektől függ, rajtatok áll”, vagy valóban dinamikus megfogalmazásban: „rajtatok múlik”, s még inkább: „rajtatok fordul” (ahogyan az egyházatyák közül Tertullianus is értelmezte).
Az entosz hümón esztin jelentésének tisztázása után már nem nehéz felismerni Jézus válaszának másik kulcsát (amaz nélkül lehetetlen is lenne), vagyis azt, hogy itt is az apokaliptikából a morálba való átkapcsolással van dolgunk, ahogyan Lk 13,23-24-ben vagy Mk 13,4.9-ben és Mk 13,28-29-ben is, csak most a legmagasabb szintű elvi megfogalmazásban. Nevezetesen: Miután Jézus elutasította az Isten országa eljövetelének idejével és helyével kapcsolatos apokaliptikus találgatásokat, rámutat arra, hogy nem mástól (azaz Istentől) kell várnunk, hanem „tőlünk függ”, „rajtunk fordul”, vagy még világosabban: „rajtunk áll vagy bukik” Isten országának „létrejötte, kibontakozása, megvalósulása” (némileg a mondanivaló szándékával ellentétesen fogalmazva: rajtunk fordul a „mikor” és a „hol”, illetve a „bennünk” és a „közöttünk” egyaránt).

22,28-30
Ti vagytok azok, akik kitartottatok mellettem megpróbáltatásaimban, ezért én rátok hagyom az országot, ahogy Atyám rám hagyta, hogy asztalomnál egyetek és igyatok országomban, és trónon ülve bíráskodjatok Izrael tizenkét törzse fölött.
Ti mindvégig kitartottatok velem próbatételeimben?? És én királyi uralmat hagyok rátok?? Ahogyan Atyám hagyott rám?? Hogy asztalomnál egyetek és igyatok »az én országomban«?? És majd trónon ülve ítélitek Izrael tizenkét törzsét??
A korai kéziratokban még nem használtak központozást, az élő beszédben viszont sokszor csak a szórend és a hangsúly különbözteti meg a felszólítást és a kérdést. Az ittenin kívül is több olyan mondást hagyományoztak ránk, amely csak akkor egyeztethető össze Jézus szellemiségével és tanításának egészével, ha kérdésként fogjuk fel, mégpedig nyilvánvaló választ magában foglaló „költői kérdésként”. 
Ha a 28-30. v. tartalmait kijelentő módban, ténymegállapításokként és ígéretekként fognánk fel, akkor csupa Jézustól idegen abszurditást kapnánk (ld. alább is: 22,36), s a kora keresztény apokaliptika világába lépnénk át. A központozás megváltoztatása azonban itt is megoldja a látszólag megoldhatatlan értelmezési nehézséget. Kérdő módban, kérdésekként azonnal „élni” és „világítani” kezdenek ezek a tartalmak, és kiderül, hogy Jézus már-már „gyilkos” iróniájával állunk szemben. A kettős kérdőjelekkel erre az iróniára kívánom felhívni a figyelmet. Olyan kérdészuhatag szakad itt a tanítványok nyakába, mint különben csak egyszer, Mk 8,17-21-ben.

22,35-36
Azután ezt mondta nekik: – Amikor elküldtelek titeket erszény, tarisznya és saru nélkül, miben szenvedtetek hiányt? – Semmiben – mondták. Ezt mondta nekik: – Most azonban akinek van erszénye, vegye elő, s ugyanúgy a tarisznyát is! Akinek nincs kardja, adja el köpenyét, és vegyen!
És azt mondta nekik: „Amikor elküldtelek titeket erszény és tarisznya és szandál nélkül, volt-e hiányotok valamiben?” Ők pedig azt mondták: „Semmiben!” Erre azt mondta nekik: „Most viszont, akinek van erszénye, vegye elő?? Hasonlóképpen a tarisznyát is?? És akinek nincs kardja, adja el felsőruháját, és vásároljon??
A 35-36. versben foglalt, csak Lukács evangéliumában található párbeszéd hagyományos fordítása és értelmezése felszólító módban fogja fel, és „komolyan veszi” a 36. verset: „…akinek nincs kardja, vásároljon!” Ez vezetett a középkorban „a két kard elméletéhez” (amelynek értelmében az egyik változat szerint mindkét kard a pápát illeti meg mint Krisztus helytartóját, s ő kölcsönzi a világi hatalmat a császárnak, a másik változat szerint az egyik kard az egyházat illeti meg, a másik az államot, s így az egyházi és az állami hatalom egyenrangú), vagyis Jézusnak ezekkel a szavaival igazolták az erőszakot és a „szent háborúk” gyakorlatát. A mai magyarázók többsége már tisztában van ennek a „logikának” a képtelenségével, és – bár változatlanul felszólító módban, de – jelképesen fogják fel Jézus szavait, mégpedig vagy annak a veszélynek a jelképeként, amely az utolsó jeruzsálemi napokban fenyegette Jézust és tanítványait, vagy annak az üldöztetésnek a jelképeként, amely később várt Jézus követőire (vö. Mt 10,34; Lk 12,51). 
Ha igazuk lenne azoknak, akik az erőszak igazolását látják a 36. versben, és azt mondják: a végén, amikor veszélyessé vált a helyzet, a korábban erőszakmentes Jézus is belátta, hogy „végső soron szükség van az erőszakra”, akkor ez azt jelentené, hogy szembekerülve addigi felfogásával és gyakorlatával, Jézus megtagadta korábbi önmagát, azaz leszámolt az ellenségszeretetről (Mt 5,43-45; Lk 6,32-35), a megbocsátásról (Mt 6,12 // Lk 11,4; Mk 11,25-26) és az erőszakmentességről (Mt 5,38-42; Mk 11,16; Lk 9,55; Mt 26,52 // Lk 22,51) szóló tanításával.
(2023. június 22.)

50.000